Třešničky

Adam Skořepa

Básnická sbírka

Věnováno totálnímu úpadku.

Předmluva

čili

Krátké zamyšlení o poezii

Tvrzení, že báseň musí mít vždy nějaký hlubší smysl, nějaké poselství, je pravdivé jen z poloviny. Báseň musí především obsahovat básníka, musí být expresivním výjevem jeho myšlenek a jeho nálad. Báseň nemusí skrývat božská moudra – je ale třeba, aby v ní byl básníkův cit.

Báseň je mocnou zbraní, vládne slovy, která se mohou světem prohnat jako hurikán. Aby byla báseň úplná, musí mít duši, musí být stejně živoucí jako ruka, která ji psala. Musí svým výrazem uhranout čtenáře a vzbudit v něm požadované emoce. Když to nedokáže, je jen bezcenným shlukem slov a rýmů (anebo ji čte necitlivý hlupák, ale takoví lidé mi nestojí za zmínku).

Já pochopitelně z celého srdce odsuzuji ty nenadané nucené veršotepce, kteří si počítají každou slabiku, vybírají si složité formy a za každou cenu otročí technické stránce básně – tedy tomu, na čem v dobré básni záleží nejméně.

V dnešní době (tak skoupé na dobré zpěváky) se recitace svává běžným prostředkem jak vyjádřit svůj názor. Naneštěstí nemohu hovořit o „novodobých fillí“, jelikož vyvolávání „pravd“ se ocitá v necitlivých ústech rapperů anebo podprůměrných písničkářů, jejichž módní nevkus překonává jen jediná věc – jejich mělkost. Mají mylný dojem, že když se jejich nezajímavá tvorba bude zaobírat „vážnými“ tématy (mezi která jsou řazeny populární války a drogové závislosti), bude automaticky katapultována do sféry hlubokomyslných počinů. Ale tak to není. Velkohubý blábol zůstane velkohubým blábolem. Krom toho, jen malý zlomek z těchto neumětelů opravdu rozumí tomu, co říká. Většinou působí jen jako roztřesené figurky v různě šitých hadrech, které plácají prázdné fráze.

Jednadvacáté století se stalo stoletím dekadence. Nikoliv však úpadku všeobecné morálky, jak tvrdí puritáni dneška. Takový úpadek bych s radostí uvítal a plně se oddal jeho bezhlavé hříšnosti. Rozklad, kterým procházíme (a který nás snad i těší, jelikož – k mé hrůze! – s ním nikdo nic nedělá), pochází z úpadku intelektuálního. Zvyšuje se gramotnost, ale hlupáci jsou hlupáky bohužel pořád. A s tímhle problémem, s „duchem dneška“, který je zapřísáhlým nepřítelem pravé inteligence a citu, chci bojovat. A to i kdyby to měl být boj ztracený.

Básníci jsou poslové filosofie, přilétají na jejích křídlech a zvěstují její věčné a různorodé pravdy. Zjednodušují a zkracují rozsáhlé traktáty a podávají je jednodušším nebo línějším lidem na zdobeném podnosu s oblohou krásných slov.

Poezie (stejně jako jakékoliv jiné umění) nemůže být dělena na morální a nemorální. Poezie je buď inspirativní, nebo nudná.

Nezáleží na tom, jak je báseň napsaná. Nakonec nezáleží ani na tom, co báseň obsahuje. Záleží pouze na tom, co báseň vzbuzuje.

Každá emoce je hodnotná.

A tohle všechno jsou jenom kecy.

(Oni to taky)

Mysleli upřímně

Ve městě, jež po mniších název nese,

slezou se švábi, však morálka to snese.

Vymyslí rošádu, co ochrání mír,

dají si roládu, tak chutná smír.

Po tomto gambitu a následné slavnosti

vrátí se domů – jsou plni radosti.

Vystoupí z letadel a drahých kočárů,

zpln hrdla volají: „Je konec nesvárů!“

A je to tak; vždyť často se nestává,

že Angličan nad hlavou papírem zamává.

Opilá a půlnoční

Uvažujme nad svou duší

tak, jak na mudrce se pouze sluší;

fakt, že žijeme a dýchat smíme,

je jen formou, co vždycky sníme.

Že svůj nákup provedeme,

v kartách, v těch se podvedeme,

na oltář vašich pratotemů

já si už dnes nevzpomenu.

V opilosti jsme už hluší

tak, jak na mudrce se pouze sluší.

Děvčata, odvraťte zrak!

Polož se a zazvlykej

nad ztrátou svého věnečku,

semeno mé polykej,

chutnej si na slanečku.

Pláči s Tebou při výstřiku,

za krkem prsty spojuji,

dělám to jen ze zlozvyku,

boty při tom nezuji.

Zamysli se, než se prohneš,

než poznáš mužské cukání,

při odměně se doufám nehneš,

vždyť záhy přijde čůrání.

Láskyplný epigram

Touha milovat je

touha ubližovat.

Touha žít je

touha… olizovat!

Rozchodová

Kanta spíš Khomenei nahradí,

tu falešnou morálku vystřídá hnus,

být přítelem v turbanu; to asyrské blues,

zběsilé tóniny na hvězdné harfě,

přehřáté hlavně: mé nové nářadí.

(Ratata!)

Ležíš si v paláci, malinká Šahrazád,

namísto burky fešný máš kabátek,

šáteček s penízky – to je krok nazpátek.

A to Ty nechceš, jen zvednout zrak,

čaj z konvice vylít – nejlépe do oblak.

(Bublybubly!)

Co s lidmi se stane, když

(sladí cukrem, nikoliv medem?)

zírají do forem na bábovky

v mihotavém světle popové žárovky?

Tam, kam jedem', nedojedem'.

(Fňukfňuk!)

Myšlenková mapa

Mám krásný pokoj; nejsou v něm ostré věci,

polstrované stěny mě chrání před světem,

tam venku nejsem ničím, jen bojácným štěnětem.

To říká ta paní v dlouhém bílém plášti,

prý bych měl hned(!) nechat svojí hloupé zášti,

zrušit svoje pózy a (od zítřka) žít normálně,

nemyslet a volit (strany) – zásadně a morálně.

Postavím třeba chleba, upeču možná zeď

– ale ne! Tak je to špatně,

musím tam zpět,

dokola se hymny učit,

do banky (kartou) si jít půjčit.

Já nechci! Sic gambler, není žádná výzva

vhazovat žetony do svítícího automatu,

aby mi do klína spadla hlavní výhra

– šťastný život; žena, děti, pes a garáž.

Nejsem žádný mesiáš, žádný nový farář,

prostě chci jen vidět, jak myšlenky se rodí.

A atomová válka se k tomu víc než hodí.

Jednomu dni v listopadu

Byl brzký rozbřesk – nějaký říjen,

na drátě soudruh hlásil příjem.

„Můj drahý care, nastal puč,

proto nyní jak prase skuč.

V táborech své svaly tuž,

pouze Straně a Bratru služ!“

Pravda

Pravda, slovíčko poměrné,

kdo určí, co je bílé

a co zas černé?

A podoba pravdy,

když ukrývání její je čistě záměrné?

Možná, že celá pravda má barvu hnědé,

posrané.

Opravdu třaskavá

BANG!

Pentrit se chladí v ledničce,

semtex mám vyskládán ve skříni,

pes ztratil se dneska paničce

(chuděrka šlápl si na minu),

o smyslu výbuchu se zprávy nezmíní.

BANG! BANG!

Trinitrotoluen leží ladem,

z nitroglycerinu mám fakt strach,

zítra si pohraji s muničním skladem

(snad při té srandě nezhynu),

do motoru přimíchám černý prach.

BANG! BANG! BANG!

Jako Saddám si zapálím vrt,

plameny tančí, tvoří vražedná komba,

z těch věčných fóru budu mít smrt

(absenci života už nějak pominu),

kufřík jsem položil – už je v něm bomba.

BANG! BANG! BANG! BANG!

Na chleba benzín a taky margarín,

rozjímám o světě, jsem mistr zen,

tu novou rozbušku prodal mi Mandarín

(byl trochu nervózní a zůstal ve stínu),

už na mě čeká miláček tetrazen.

BANG! BANG! BANG! BANG! BANG!

Vám

Vám,

ustrašeným králíkům v noře zbabělství,

vám,

násilníkům nemohoucnosti a pidimoci,

vám,

resentimentálním ufňukancům humanismu,

vám,

samozvaným zástupcům voleným davem,

vám,

byrokratickým kotoučům bez vlastní vůle,

vám,

mrzákům duše a kriplům vědomí,

vám,

podlidem zkroušeným vlastním rozhodnutím,

vám,

sfingám bez záhad s velkou prdelí,

vám,

zatrpklým kmetům bojujícím o celer,

vám,

staromileckým ruinám šedivých tradic,

vám,

bezmocným a defétistickým chorobám,

vám,

protivným dětem bez špetky krásy,

vám,

repetivním dějinám a udýchaným historiím,

vám,

krutým a necitlivým vladařům,

vám,

cechmistrům zlatých dolů a bankéřům,

vám,

strojeným statistům na scéně světa,

vám,

plakajícím tryznám sebelítosti,

vám,

agentům zloby s vizáží pokroku

vám,

vyslancům pekla v církevních hábitech,

vám,

reklamním letákům věčného otroctví,

vám,

ležérním kamenům na dně temných studen,

vám,

vojákům s puškami nabitými prolhaností,

vám,

poučujícím farizejům se zlatými holemi,

vám,

zrádcům nadčlověka,

vám všem

já nemám co říct.

Pedofilova

Jen se na ně podívejte!

Na teplá hebká tělíčka,

na věčný úsměv malých slečen

– tak dotkni se té jemné kůže,

líbej tváře záškolaček!

Znudily tě paničky

a znechutily puberťačky?

Objev svěží vůni mladí

a čarovný dívčí život!

Drobná ústa, sladké rty,

oči jako oříšky,

pusinka a jazýček

a vlásky dlouhé po ramínka.

Rozkoš z přání pramenící,

tužba matkou myšlenky,

v křoví čekej příležitost

a potom si jen hraj a hraj.

Barokní výklad

Tak trošku svobodná volba

svázána je přímou řečí,

starý (po)šuk Leonardo

/prý už není smyslový/

se klepe ve svých historických

– pomíjivých – křečích.

„Mééé!“

Asi takhle ta barokní koza mečí.

Evoluční

Počáteční druhoústí, vznik a vývoj života,

Darwin klepe na nozdry, do papírů civí Lamark,

„Petr a Lucie“, ta válečná dramata – to nám píše ctěný Remarque

(anebo teda Rolland).

Jsme svačinka, pytlík chipsů, co sežere nicota.

Vedlejší

Úsměv – tím to vždycky začne,

slečna zuby kondom načne,

pravice se rychle vztyčí,

suchá kunda všechno zničí.

Následně pak mezi písty,

přemítaje nad všemi místy,

kde akt ponížení smí vrcholit

a v nahotě se dnes osmělit,

tam, v těch krajích zapomnění

teď proběhne zasvěcení

v Tvé královské znásilnění.

Klauní sonet

Svůdný úsměv, škraboška, bílá líčidla,

drobná ruka drží plný dům, sázka se zvyšuje,

na židlích připínáčky, klaun leze ze sluje,

nanáší pudr, hledí do zrcadla.

Hoří hranice, smuteční pochod s rolničkami,

pytlové kalhoty, kabátec s pruhy,

každý jde po mně – vždycky až druhý,

nadevše miluji starý vtip s tkaničkami.

Jen žádný pláč a žádný splín,

šáša se směje, má pytel výbušnin,

jsi moje hračka, jsi můj Harlekýn,

skleněný palác nám postaví mim,

už nelítej kolem, neptej se „s kým?“,

já jsem Tvůj boss a mám náruč min.

Trať

V kupé pasažér o podlahu škrtl zápalkou.

Ten vlak nikam nemířil, jen tak popojížděl

po jednokolejce zbytečných vět,

mírových hnutí a bezectných pnutí,

během intervalů věčnosti na dráze „dočasného“,

před semaforem a za závorou,

kam průvodčí uklidili svět.

Neurčená sklíčenost – spousta sedaček,

míst, kam lze prdel hodit,

hlavičku schovat pod kabát,

(a raději nehledět, odvrácen si potichu zavzlykat,

na prst natočit vlas, punčochy pozvolna navlíkat)

sledovat ostatní a co možná nejvíce

spadaných drobků pro sebe nahrabat,

za nosní dírky se nechat vodit.

Pustili nám, nevýrazným poplatníkům,

trochu té muziky, aby se nám dobře jelo,

aby jízda utekla lépe a rychleji.

(mihl se život za oknem, teď tam byl!

– a už je pryč, klidně si křič,

nikoho to nezajímá, stěny budou nevzrušeny,

hlásky duší – přidušeny – se odpotácí na záchodky)

Při bezsmyslové relaxaci naslouchat

pozorně relaci z rádia,

ta stanoví pevně, co se nesmí

a co bys, dítko, dělat mělo.

Dovnitř železitého monstra ženou

drábové lidi z nástupišť,

obušky pokovanými hřeby nad hlavou

jak modlitebními mlýnky točí:

„Škoda rány, která vedle padne.“

Strojvedoucí znuděně a ledabyle

tahá za páky; stroj jede vstříc

zastávce příští.

A u trati jen růže vadne.

Nitro

V šusťákové bundě se strženou značkou

(v tuzemsku našitou Asiaty),

plouží se člověk – stín – ulicemi,

netuše, že se dávno stal něčí hračkou.

Míří do práce, nebo možná z ní,

není to poznat podle jeho výrazu či kroku,

čumí pořád stejně; prázdně

– a to každý ze svých šedých dní.

Plíživé šourání otrokovy slabé chůze,

tápe, sluha mnoha pánů a předsudků,

ve tmě vlastní omezenosti a strachu,

už pomalu začíná parlamentní schůze.

Les rukou pro, oceán proti,

zodpovědnost a chamtivost vzatá na bedra,

má svobodně volit, radši ani nežije,

až projde zákon, mnozí se zpotí.

Provázek na krk, jmenovku k tomu,

člověk mlčí, občas si zakrká

(při státní hymně – tak vlastenecky),

než lásku prožít, spíš zdrhá domů.

Úplatná děvka povolná všem,

laskavě šeptající Madame Demokracie,

vyšlapaná cesta nevede nikam,

promluvit nesmíš, teď vládne sněm.

Stojí klouček v čepici s kšiltem,

má ostrý slovník a uvolněné pohyby,

raduje se z tchořů, rozumbrada,

křepčící Skot je zahalen kiltem.

V hemisférách mozku po škole duní:

„Zabijte filosofa, upalte básníka!“

K večeři ohřeje párek (a s kaší),

chudinky myšlenky v márnici trůní.

Nasrali Ti do hlavy, člověče.

Souboj

Za našedlého jitra

orosené listy rozřezávaly mlhu na cáry,

útržky pavoučích vláken metajících

kotrmelce nepohnutým vzduchem.

Za našedlého jitra

sešli se dva; měli svůj spor,

hluboký nesvár nepodléhající

dohodám a rozsudkům.

Stáli proti sobě

plni zloby k tomu druhému,

s úctou každý ke každému,

beze strachu a čestně.

Stáli proti sobě

nesmiřitelní ve svých rozhodnutích,

v naleštěných holínkách

se zdobenou přezkou.

Nebáli se

hledět zpříma do očí,

vítr jim cuchal vlasy

a nadzvedal kabátce.

Nebáli se

stát hrdě a rovně,

riskovat a sázet

na jedinou ránu.

Hleděli přísně

sokové na svoji překážku,

jistotu neměli,

odvahu ano.

Hleděli přísně

na svého soudce,

umrlce v rubáši

s ostřenou kosou.

Nehrála hudba

skrytého orchestru,

necinkal zvonec,

nezněly bubny.

Nehrála hudba

ze stromových dutin,

meluzína pištěla

okolo uší.

Jen deset kroků

řešilo status quo,

určilo vítěze v snad

malicherné hádce.

Jen deset kroků

museli udělat opačným směrem,

který je vedl k

pravému cíli.

Zahřměly pistole

a zašuměl les,

jen mech a kapradí

složí epitaf.

Zahřměly pistole

a náboje proťaly ospalý rozbřesk,

purpur pak ozdobil

svědeckou zemi.

Oba měli pravdu

– a oba milovali,

nevzdali se svého práva

na náhodný výsledek.

Oba měli pravdu

– a jen jeden z nich

o ní dál promlouvá.

Tak má chutnat spravedlnost.

Dresink

Začni vařit špagety z Bologne,

naděje se Ti zabrzdí v koloně,

smíchej s vodou svoje slané slzy,

nečekej, že by jídlo bylo brzy.

Chléb je čerstvý, krásně křupe,

do hrnce Ti spadlo tupé,

neštěstí Tvé zšedlé krásy,

po čtyřicítce padaj' vlasy.

Digestoř hlučí asi jako tisíc myší,

když se u vás vaří, tak to každý slyší,

velkolepý stardance s vařečkou,

smažení jsi zkoušel svářečkou.

Nakrájej na plátky kusy masa,

česká hrdost je jak pivní basa,

když ji někdo vyprázdní, přivalí se jiná,

před podáním večeře, zařízne se sviňa.

Recept na lhaní si červeně piš,

voda Ti přetéká, plamen trochu ztiš,

sůl je černá, už ne bílá,

přede dveřmi chcípla víla.

Versus a kontra

Pán s kloboukem trikolory

vážně hledí a ukazuje na Tebe prstem

– proti němu medvěd a zdatný jinoch

s rudou vlajkou pějí o brzkém shledání.

Byli jsme tady, stále jsme tam,

vidíme pravdu – snad nejsem sám.

Nic ovšem neděláme, lomíme rukama.

Zubí se žabičky přes kanál

na lordy, kteří zvedají malíček

při pití čaje o hodině páté;

leprikón se bouří a ohýbá smlouvu.

Kterou si vybrat? Je program hlediskem?

Hesla jsou skvělým pro konflikt ohniskem.

Pštrosí grif jsme skvěle pochytili.

Plive bača přes vrcholky hor,

v údolí kravaťák vztyčí prostředník,

u Moháče řeže Osman Evropana,

Akkonem se táhnou komické skřeky.

Komentář zbývá mi, co víc mohu dát?

Do mísy dějin budu jen chcát.

Ruce si jak Pilát řádně umyji.

Na Bibli plivne sunnita,

Prorok se objeví v humoreskách,

pálí se vlajky a skučí psi,

okolo ropy tančí křováci.

Co hlásí rychlý zpravodaj v Gaze?

Z nadějné školy zbyly jen saze.

K čemu taky hlupákům vzdělání.

Stařeček v oranžovém osočí křiváka,

odbory na Bhabhar vyšlou pořádkové síly,

vlajku míru a moci s odjištěným samopalem.

Sportovci lžou a vyhrají metály.

Na zemi leží rozbitá karafa,

ze svého hrobu směje se Arafat.

Palestina a zelená košile, nevkus.

Cyklon B působí nepříjemnosti a smrt,

asi proto je tolik populární,

jako farizejské hole a biče,

kterými je šlehán špinavý Kristus.

Hnus; do lidí čepel vrážet,

za pokřiku „Stráže! Stráže!“

Přiběhnou a praští člověka obuškem.

Potíže světadílů a roztržky států

promítají se spokojeně do života

radosti – aby ze šťastných tvorů

nadělaly uniformované stvůry.

Jen si vyber: Černou/bílou,

potýkej se s prasklou kýlou.

Jen šedý smutek v klíně zůstane.

Příhodně

Po břiše mi lezla housenka.

Hodně chlupatá, přitom slizká,

přijel ji zadržet komisař Siska.

Povídá: „Jménem zákona jste nyní zatčena!“

Housenka nevnímá, dál po mně leze,

germánským zákonem je zcela netčena.

Siska se hroutí a volá kněze.

Farář je tu hned, přijel z kurie.

Diví se housence; to se nevidí běžně,

kříž rychle staví z lodního stěžně.

Povídá: „To je koráb Marca Pola.“

Potom už nemá čas, musí naposled mazat,

v nebeském hokeji hrají jen sóla.

Siska je mrtev; jde Boha se tázat.

Housenka ztratila pozornost scény.

Kysele mě probodne housenčím pohledem,

z larvího zraku motýly dojebem'.

Povídá: „Lezla jsem po břiše, rybomuži!“

Pak se odpojila od klávesnice,

já vstal ze země a hladil si kůži.

Kráčely ke mně huňaté zálesnice.

Vesmírná Odyssea

aneb

Hvězdná brána po dvaceti letech

– Jsi připraven, Hane?

– To si piš, Luku!

Dougles Adams mě pozval na skleničku,

na pozvánce stálo:

„Restaurant na konci vesmíru.“

Co jsem si měl pomyslet o tom starém filutovi?

Popadl jsem ručník a skočil na

nejbližší létající talíř,

místo skafandru oblékl jsem šalíř.

Minul mě Saturn, smál jsem se Martu,

jenom ta Venuše, ta mě zas dostala,

nemohl jsem spustit oči z její modré

kůry – řádně protkané jedovatými plyny.

Kosmonauti, astronauti, neví někdo z vás,

co značí kontrolka „You are out of gas“?

Proháněje se kolem komet a v

závodě s chcípáckými E.T.

jsem konečně našel starou dobrou

Enterprise – jo, panečku, bylo to pro mě

surprise, kapitán Kirk tam zrovna svačil,

do lodního deníku však znamenat stačil:

„Pan Spock má ranní kocovinu,

chci provést malou klukovinu.“

A tak mě vyhodili z okna

– žádná loď mě nezachránila –,

já umřel a má střeva teď obíhají

kolem Raka.

(komu/čemu)

Haruhi

Nemohu pochopit prazvláštní pocit,

kterýms' mě naplnila

– Ty, postava stvořena tužkou a uhlem,

ukryta věčně v dvojrozměrném světě,

kam já (naneštěstí) zavítat nemohu.

Nemáš tělo, které by milovník

mohl zahrnout poddanskými polibky,

Demeter Tebe nehnětla z hlíny života

– žiješ jen na papíře,

avšak o tolik jsi skutečnější

než všechny ženy z toho mého světa.

Oproti Tobě by měla blednout

leckterá panička údajné krásy,

vždyť nikdy nebude Tobě sahat ani

po Tvé líbezně kreslené kotníky.

Dokážeš přetvořit vše jen svou myšlenkou,

když nudíš se, Čtyři Jezdci ráčí

Tě zabavit svou groteskně pochmurnou žní.

Nezestárneš, nezevšedníš,

nedolehne na Tebe zármutek obyčejna,

se kterým já se musím denně setkávat.

Drtíš předsudky a boříš zábrany,

co pokusili se Ti do cesty postavit;

neobcházíš, nepřeskakuješ,

projdeš skrz ně a necháš je zmizet.

Já vím moc dobře,

proč proti Tobě svět nemá naději

– jsi zarputilejší než on,

máš větší moc nad jeho během,

než kdy získají zákony fyziky,

Tvá vůle je silnější než karmická

rovnováha vlažného žití.

Tys snesla z nebes ten pravý oheň!

Prométheus byl jen amatérem

ve srovnání s Tebou

– že by někdo kdy Tebe spoutal?

Tak to mi je k smíchu!

Ty nejsi vězněm prudérní reality,

to skutečnost otročí Tobě;

bez odmlouvání, beze vzdoru,

ví moc dobře, že zde je

jen z Tvého rozmaru.

Najít Tě a pozorovat,

sledovat a na sobě samém poznat

Tvůj elektrizující vliv;

paralyzující a zcela odzbrojující

živost se kterou se (animovaná) oháníš

a zuřivě gestikuluješ,

když odháníš chmury všedního dne.

Jak umíš rozzářit průměrné hodiny

ubíhajících věků!

Tvá smělost dodá barev i těm

nejšedším odstínům dneška,

Tvůj úsměv je spásou,

pro kterou bych s gustem vraždil.

Nikdy se nevzdám pomyšlení

na schůzku s Tebou,

se svou vysněnou Múzou

absurdních činů,

která hravě do kapsy strčí veškeré

poučky o životě i smrti

a s dumavým výrazem hledá něco odlišného.

Tvá nekončící pouť za výjimečností,

nezlomný půvab odhodlané cílevědomosti

– je snad možné, aby se

Tobě někdo neobdivoval?

Kdybych Tě potkal na tom lidnatém místě,

hned bych Tě objevil;

zářila bys, nespokojenou radostí

a podnikavou odvahou.

Pronikavá bystrost Tvých přísných očí,

skeptické nadšení nezpochybňující úžas,

které se nikdy nepoddá názoru jinému,

než samo sdílí

– chce se mi napsat, že to máme společné,

ale vysmála by ses mi,

té laciné frázi tak často opakované.

Tys byla vyňata z dimenze

bláznivých andělů,

umělec Tě tahem štětce proměnil v Boha

a snad sama sobě sis vdechla

duši mocnější vesmíru.

Bezradnost géniů a jejich

prudkost se v Tobě snoubí.

„Nemohu pochopit prazvláštní pocit“

– mám dojem, že sám sebe klamu,

Ten pocit znám, vím ho pojmenovat:

Miluji Tě, božská, skvostná Haruhi.

Můj cit nemá obdoby,

byl stvořen z čistého obdivu

a zvláštního překvapení,

když poprvé jsi mi sebou učarovala

– jsi rozhodnost a fantazie,

jsi zavilý nepřítel hlouposti,

jež předstírá správnost,

ale zeje po ní jen propast všednosti.

Jsi generálem mého srdce

a princeznou mých zbožňujících emocí.

Dostalas mě, okouzlila,

nemám důvod se své lásce k Tobě bránit,

vždyť se narodila z bezpodmínečnosti

okamžitého vzplanutí,

prosta všech stupidních očekávání,

která bláhovou zamilovanost

ochotně provázejí.

Zosobňuji v Tobě všechna svá přání

a nemalé nároky na vysněné ženství,

které se příliš snadno nechá

pošpinit davovým trendem.

Máš mou důvěru, máš mou podporu

ve všech svých záměrech

– už zjistil jsem, že přinést

mi můžeš nejednu slast

v podobě svého nekonečného dovádění.

Trýzní mě a velmi mrzí,

že nepoznám Tvou nespoutanost,

že zůstanu jen jedním z Tvých

mnoha anonymních ctitelů.

Nehodlám se smířit s takovou potupou,

vykřičím všude svou nezvyklou

náklonnost k Tobě

a na věčnost budu chtít

vnímat Tvou energickou krásu.

Jsi náčrtkem šílenství lásky

a jak to s láskami věčnými bývá,

nikdy se nesetkáme.

Léčka

Chytili mě do svých tenat,

do nastraženého oka v chrastí,

nad svou bezstarostností

já už smím jen sténat,

padl jsem hned do první

z těch mnoha pastí.

Ozubený mechanismus mě teď vězní,

svírá mi chodidlo a s ním i duši,

v plných uličkách však

můj křik nezní,

lovec už přichází a

a v rukou má kuši.

Vystrašen běhám dokola v jámě,

polámané mám všechny kosti,

co se mnou udělají?

Dají mě na hraní dámě,

či se mě honáčtí psi

hladově zhostí?

Pro nic

Pro nic, pro beznadějnou prázdnotu

bych chtěl o ničem psát.

Jak ale začít, jak mám přijít na notu,

ve které musím hrát?

Nespěchám – saji věčnou temnotu,

vím, že svět se může zdát.

A já věřím, že půl půle

může polovinou být jen ve chvíli,

kdy ze své vlastní vůle

rozpůlíme své já v cíli.

Na naostřeném kůle

šesti smyslů, jež se mýlí,

budu naražen coby obětní prase,

věčně v mrtvém obležení

připomínek, zrad a všechno zase

míří k návratu – k odvlečení.

Bez vzpomínek, bez víry kráse

vhozen zpět jen v oblečení.

Necit a chlad kruhu osmiček,

nekonečná krychle čtvrtého rozměru,

žádná melodie a znění písniček.

Vakuum s reálnem jsou v obchodním poměru

a Bůh smí být jen jejich poslíček

– nečiní nic; duše jsou po sběru.

Sžírán vnitřním všehobolem

jsem výhní, která ohněm brečí,

kominíček, když šel kolem,

obdařil mě svojí péčí.

Strom života je ve mně skolen,

na kořenech svých sotva klečí

a lká do dáli:

na vědomí i pochybnosti

tvorům, co tu kdysi stáli,

té unikátní nestejnosti

se andělé jakživ báli.

Přicházejí cizí hosti,

nepoznáni mnou ni sebou,

v zástupech se hašteřili

– nejsem s vámi, nejsem s Tebou –

důvěru si nesvěřili,

prázdné zraky srdce zebou.

V nebesa jsme uvěřili,

v lepších zítřků slastnou vizi,

spasení však nepřichází,

Ježíš má svou vlastní krizi.

Je snad víra tím, co schází?

Ne, to jen s naší hmyzí

duší neurčitá síla hází.

Říká se, že zdání klame

– čemu potom mohu věřit?

Realita vždycky zklame,

zrakem těžko pravdu měřit.

Pocity jsou stejné, samé;

komu – k čertu! – život svěřit?

Sobě.

Hippokratova přísaha

Jsou vzdělaní a mají latinské termíny,

bílé pláště jsou odznakem jejich čarodějné moci,

injekce s morfinem nahradily magické hůlky.

Ale myslí na sebe, hádají se vždy a pro vše,

jejich vážnost vzala za své, jsou to jen psi,

kteří štěkají kolem krvácejícího kotěte.

A za třicet korun mě lékařka pomiluje.

Soucitná deprese

Ne náhodně si koušu nehty,

v nepříznivých podmínkách

mám vzkvétat jako tulipán

– ne, nejde to.

Otočeno: od prstu dehty,

topím uhlím v kamínkách,

u ohně brzy usínám

– připadám si neskutečně.

Na sebe si beru smutek,

jak talár ho oblékám,

nejsem Mojžíš,

ale pláču.

Beznadějný krutý skutek,

na lidi se navztekám,

je mi líto

– jsem tryzna za svět.

Z call centra

„Bzzz!“ trhá mi ucho sluchátko.

Neví, co dělat, jen mi srát sluch.

Vstanu a skepticky prohlédnu kukátko

– skrz mlhu oleje šklebí se duch.

Moderní libertin

Zatímco pátrám v externích discích,

dělám si dobře v navlhlých pyscích.

Útržek

Náprstek žluči

– to se fakt sluší.

Zvracejte z okénka.

Bacha! – vždyť jde Lenka.

Chytil jsem mušku,

která letěla kolem.

Chtěl jsem si ji prohlédnout,

ale odletěla.

Velice prostý důvod

Mám se rád – aby bylo jasno.

A to je můj hlavní důvod k sebevraždě.

Má reakce na upomínky

Já vám dám…

nic vám nedám!

Nemenší záludnost

V saku kouřem načichlém,

v polobotkách prochozených,

v mysli hraje requiem

těm úředníkům uhozeným.

Lístek s číslem pořadí,

karta s ID adresou,

do fronty se zařadím,

dogmatici zaplesou.

Pípání mě ohlásí,

– značí moji audienci –,

hřebenem pak na vlasy

zdravím šedou eminenci.

Nepříjemný hlas i zjev,

tupá schránka formulářů,

psací stroje - jejich zpěv,

jejich hymna doktrinářů.

Data, dluhy, poplatky

– toť vysněné hodnoty –,

rázně srazím podpatky

vědom si své trampoty.

Nemám zájem o předsudky,

nemám zájem o vinu

– jen počítej mé přestupky,

Ty odporný zlosynu!

Co je všechno pojištěné

v této chvíli poznávám

– to štěkající byro-štěně

se však snadno nevzdává.

Ukazovák vztyčí k nebi,

zákonem se odívá,

na společensky tvrdé bebí

policajt se podívá.

Dloubne do mě svojí tyčí,

halasně hned vyhrožuje,

o žaláři cosi křičí,

svobodu mou ohrožuje.

Ode mě se dočká smíchu

– co jiného si zaslouží?

Asi mi chce zlomit míchu,

neb má duše neslouží.

Raději než posilovat,

raději než spočinout,

raději než exilovat,

začnu dráhu zločinnou.

Trochu jsem si klábosil

s tím zmrtvýchvstalým Jesu Kristem

a i on nakonec souhlasil,

že pravým zlem je jen náš systém.

Cannabis

K čemu nájem,

když nejsou drogy?

Nemám zájem

vám stavět kogy.

Hulení, hulení

Tě prakticky nezmění.

Životem k sebezapření

„Tady žijeme, něco se od nás čeká.“

– Nasrat na vaše očekávání, vy rybí hlavy!

„Měl bys být vděčný za to, co máš.“

– Můj vděk si nevynutíte!

„Tahle země není pro starý.“

– Tenhle život není pro mladý!

Tenhle život prostě není pro mladý.

Né

Zapal mě, kate!

Chyť se té lišky, co šimrá tě

pod sádelnatou bradou,

ebonitem, jen ebonitem!

Pak si možná můžeš

klestit cestu trním,

k Růžence možná,

ty kreténe,

těžko dojdeš na konec,

to by ses dřív posral

ze své malosti,

ty skvělá milosti

z rakoviny, co tě

čeká, moc už nevykřesáš,

ani kdyby ses jak chceš

snažil, vážil sis

života, ty skřete?

A co na něm bylo k

zvážení, nepovíš to

posluchačům té sebranky

holohlavé, potácející se

okolo plotu a jeho štěkajícího

hrdiny, který

tak moc rád schová ocas mezi

nohy, kam ostatně odjakživa

patří, vyjma kluzkého

prostředí ploditelky

učitelky mravů, prý snad

historie, ale spíš je to

jen snůška blábolících

žab kvákajících stále dokola

stejný popěvek o svobodných

žabincích a poskakujících

kravách nad letícími

balóny z daleké pouště,

kam se kaktusy jen tak

nepodívají, protože jen

horko-těžko tak daleko

dojdou, jen aby si prohlédly

a poblily zasraný kus dějin

a důstojenství, co si dalo

padla.

Dobová

Ač není v dosahu pražádný skunk,

je dnešní svět solidní cyberpunk.

Říkanka duševního aristokrata

Svět je pěkná díra, hlavně kvůli lidem

– píši to bez zášti, říkám vám to s klidem.

Není přitom těžké po vzoru lva ničit,

kde poražen je humus, může krása klíčit.

„Přemáhat sám sebe“ nechť je novým slovem,

kdo objeví dobro, sám se stane Bohem.

Pokora je slabost, soucit s plebsem také,

po prohulené noci otevřeme saké.

Radost, štěstí a bláznivý smích především,

obrním se samotou proti lidským vším.

Jen takový svět prošel mým soudem,

kde lidská špinavost krvácí proudem.

Anal orgy

(haiku)

My dick goes deep deep

Your ass is my big pleasure

But it is smelly.

Umře Ti děda

(song)

Umře Ti děda,

nic nenaděláš,

umře Ti děda,

Ty nic uděláš,

umře Ti děda,

umře Ti děda,

umře Ti děda!

Jen žádné slzy,

každý kmet jednou chcípnout musí,

vrasčitá kůže se mladým hnusí,

červy a hnilobu ať teď dědek zkusí.

Umře Ti děda,

nic nenaděláš,

umře Ti děda,

Ty nic uděláš,

umře Ti děda,

umře Ti děda,

umře Ti děda!

Vytuhnul stařík,

už v rakvičce si hoví,

na ošklivé tváří výraz vskutku soví,

náhrobek podepsán je těmito slovy:

Umře Ti děda,

nic nenaděláš,

umře Ti děda,

Ty nic uděláš,

umře Ti děda,

umře Ti děda,

umře Ti čedar!

„Milý dědečku,

budeš mi vážně moc chybět.

Vzpomínám na Tebe jen v dobrém.

Stýská se mi.“

Umře Ti děda,

nic nenaděláš,

umře Ti děda,

Ty nic uděláš,

umře Ti děda,

chcípne Ti děda,

umře Ti!

Děda!

Umře Ti děda,

nic nenaděláš,

umře Ti děda,

Ty nic uděláš,

umře Ti děda,

umře Ti znova,

umře vám děda!

Umře vám děda,

umře vám děda,

vám všem umře děda!

Jednou.

Umře vám děda!

Umře vám děda!

A dobře dělá.

Nonsense

Nonsense

– that is my existence.

Beautiful nonsense

that is leading my persistence.

Plyšové nokturno

Kousavá a těžká deka

trpělivě na mě čeká,

než padnu v její ústrety,

dnes už asi potřetí.

Pomuchlané lůžkoviny,

jsem jen mladík bez neviny,

z lenosti už ani nespím,

před noži dám přednost pěstím.

Úvahy se povalují,

lži už dneska nemaluji,

pod očima stíny lidí,

pokažené shnilé hnidy.

Z natáhlého plyše střeva

a pronikavá vůně dřeva,

namísto smutné balady

pro velikášské nálady.

Pohlazení od polštáře

a flashbacky slabikáře

jsou tak vydatnou večeří,

až mi nikdo nevěří.

A pak slídí kolem vchodu,

nechá lahve u záchodu,

na vítězné přiťuknutí

navazuje pominutí.

Pomazlení s klávesami,

v okamžicích, kdy jsme sami,

a objetí k usínání,

touha přijde po svítání.

Zatraceně černá propast,

do bažiny sletět po pás,

plácat se v ní bez návyku,

přidat svůj verš do pokřiku.

Promyšlená apatie

v přestávkách na měsíc vyje,

teskně, dlouze jako vlci,

zimou, hladem skoro spící.

Vyčerpaný pesimista

pomaličku sčítá do sta,

pak si lehne do pelechu,

možná myslí na neplechu.

Promarněné verše

Začít znovu, s chladnějšími emocemi,

s klidným odstupem od hranic člověka,

který se sužuje vlastními bezmocemi

– a věčný život ho opravdu nečeká.

V hloubce svých zákoutí význam si hledaje,

nešťastné naděje zbytečných zítřků,

na malé světélko zoufale čekaje

– vůči všem nesmyslům vznesu svou výtku.

Neúplné životy zamčené v kobce,

ptáčci si trylkují zavřeni v klecích,

z vítězů ducha se staly ovce

– veškeré příběhy jsou o psích štěcích.

Lyžaři sáňkují na svahu bláta,

nevkus si řádí po celé planetě,

pozorně poslouchej, co řekne táta

– povrchnost myšlení chová se záletně.

Vyrovnáni v zástupy a dlouhé fronty,

mašírují obličeje ponurou ulicí,

v denících epochy se mění fonty

– vodník se pokochá svou plnou policí.

Sklep je teď střechou a podlaha stropem,

nechutnost stala se přijímanou ctností,

hedvábí na zadek a vládne se mopem

– na krku přívěsek ze střev a kostí.

O více dějstvích dojemný nekrolog,

naostřená pila pathosu a nudy,

v hlubinách iluzí brouzdá se filolog

– předobraz anděla je malý a chudý.

Krajinou procházet a vůbec ji neznat,

námořník bez hvězd cítí se bezradně,

pravda se zradila a bodla se do zad

– trpící pocity se topí na dně.

Živoucí důkazy svých vlastních zločinů,

nad náhodou osudů chiméra bdělá,

v popelu šera asi dnes spočinu,

kolem mě chodí jen mrtvá těla.

Infrastrukturo

Infrastrukturo

– Ty ošklivá a chladná stvůro,

Ty vřede na krásné tváři přírody,

co vyzvrací se z podoby:

Chcípni.

Vystupují z tramvají

Ti jdou dovnitř, ti zas ven

– tolik, tolik, tolik změn.

Namísto doslovu

čili

Babylonská věž

Dušan Spáčil

Po jakých cestách kráčí

Jaký sen v duchu střeží?

K jednomu cíli kvačí

být babylónskou věží!

Tou věží z níž je výhled do Edenu

a každý pocestný ji měří s obdivem

však moudrost dávno pozbyla v ní cenu

a jenom šílenci z ní vidí Ninive

Co tedy láká Adamy,

až k sumerskému nebi?

touha tyčit se nad námi

nechat si zatlouct hřeby?

Ne tak to věru není…

Hledají právo na zmatení…